Повне зібрання п'єс Вільяма Шекспіра
Представляє Брітіш Бродкастінг Корпорейшн
Отелло
Виробництво Джонатана Міллера
Мовчи! Мені це дуже прикро, Яго, Що, хазяйнуючи в моїй кишені,
Як у своїй,- ти гроші брав і змовчав.
О, чорт! Та ви ж не хочете мене І слухати! Коли б хоч раз подумав
Таке, гидуйте мною! Ти завжди говорив, що ти його
- ... ненавидиш. - То й осудіть мене,
Як це не так. Венеціанців троє Значних хотіли, щоб його заступник
Був я,- його за мене так просили! І, присягаюсь вам моєю честю,
Того я вартий місця; тільки ж він, Закоханий в пиху свою і волю,
Морочив довго їх, удаючись До різних мудрих термінів військових
Та балачок гучних, зарозумілих, І зрештою
Відмовив остаточно їм, сказавши: "Уже собі я вибрав офіцера" .
І хто ж обранець той? Гай-гай, один великий арифметик -
Звуть Кассіо Мікеле, флорентієць, Що бог його красунею скарав...
Не вів ще він ніколи й ескадрону І знає справу бойову не краще
Старих бабів... Лише знання книжкове, Якого повні й консули у тогах,
Пусте базікання дитяче й жодних Практичних знань - оце й усе його
Мистецтво військове. Проте, синьйоре, На ту посаду обрано його;
Мене ж, чиї діла на власні очі Він бачив сам - на Родосі, у Кіпрі
Та в інших християнських і поганських Країнах різних,- бачите, мене,
Перехопивши вітер мій погожий, Цей рахівник нікчемний обскакав.
Заступник він, а я (хай бог простить!), В їх Маврітанства я лише хорунжий.
- Волів би я для нього бути катом! - Зарадить тут не можуть жодні ліки;
Той має перевагу, хто вельможний, У кого є зв'язки. Старий порядок,
Де другий після першого ішов, Тепер недійсний. Отже, мій синьйоре,
Судіть самі, чи маю я причини Любити мавра?
То йому тоді Я не служив би зовсім.
О синьйоре, Не подивуйте! Я йому служу,
Аби йому за кривду відплатити.
З нас кожен буть господарем не може, І вірних слуг не може мати всяк.
Звичайно, є покірні наймити, Які, згинаючи нікчемні спини,
За харч працюють, мов осли хазяйські, І лиш постаріють вони - то геть! -
їх викидають зовсім. Батогами Хльостав би я тих чесних слуг! Але
Є й інші, є й такі, що ніби служать І вірою і правдою, на ділі ж -
Приховують, що дбають лиш про себе, І, догоджаючи своїм панам
Лише про людське око, всі вони Влаштовують чудово власні справи;
Коли, нарешті, в пір'я добре вб'ються, Тоді вже служать лиш самим собі;
Такі ось люди мають досить глузду, І я до тих людей належу й сам.
Авжеж, синьйоре, Коли б я мавром був - не був би Яго;
Це правда, як і те, що ви - Родріго. Я, служачи йому, служу собі.
І, небом присягаюсь, тут немає Ані повинності, ані любові,
І ними тільки прикриваюсь я, Щоб приховать мій особливий замір:
Адже коли я вчинками своїми Розкрию серця внутрішність і сутність -
Я ніби почеплю на рукаві Те серце, щоб його клювали галки.
Ні, я не той, яким здаюсь!
Якщо і тут ще переможе товстогубий,- Велике щастя має й справді він!
То батечка її мерщій гукайте; Збудіть його; нехай біжить в погоню!
Його блаженний спокій отруїть! По вулицях усіх кричіть; скликайте
її рідню,- підбурюйте усіх... Хоч мавр живе в країні благодатній,
Замучте мухами його; хоч він Здобув собі велике щастя, ви ж
Те щастя намагайтесь затруїти, Аби воно злиняло!
Ось дім вітця її , я крикну гучно.
Авжеж; на ґвалт гукайте, верещіть. Неначе людне місто запалало...
Брабанціо! Брабанціо! Синьйоре!
Брабанціо! Злодії ! Гей, прокиньтесь! Злодії ! Гей, злодії ! Уставайте!
Пильнуйте дому, і дочки, і скрині!
Що сталося? Хто там кричить?
Синьйоре, Скажіть, чи вдома ваша вся родина?
Чи двері на замку?
- А що таке? - А те, що вас пограбували! Сором!
Вставайте, одягайтесь, не баріться! У вас украли серця половину...
Ось саме зараз, в цю хвилину, чорний Старий баран, можливо, покриває
Інакше чорт вам подарує внука! Мерщій, кажу!
- Чи з'їхали ви з глузду? - Синьйоре, голос мій знайомий вам?
- Ні, незнайомий. Хто ви? - Я - Родріго.
Та я ж тобі заборонив з'являтись, Сказавши досить ясно і відверто:
Дочки своєї не віддам тобі! А ти, усмак наївшись та хильнувши,
Приходиш із відвагою дурною Порушувати спокій мій зухвало!
- Синьйоре! О синьйоре... - Тільки ж знай:
Мені і вдача, й сан мій допоможуть Віддячити тобі як слід!
- Чекайте... - Навіщо ти кричиш на ґвалт нестямно?
- Ми - у Венеції, а не в селі. - Послухайте, Брабанціо ласкавий,
До вас прийшов я з чистою душею...
Сто чортів, синьйоре! Ви один з тих, що перестають служити богові,
коли на них напосядеться диявол. Ми прийшли сюди, щоб вам прислужитись,
а ви маєте нас за бешкетників.
Ви, мабуть, хочете, щоб дочка ваша спарувалася з берберійським жеребцем;
хочете, щоб ваші онуки іржали до вас; хочете, щоб рисаки
були вам кузенами, а іноходці - кревною ріднею?
Ти хто такий, нахабний безсоромнику?
Синьйоре, я - той, хто прийшов сказати вам, що цієї хвилини дочка ваша і мавр
являють собою тварину з двома спинами.
Гидкий негідник ти!
А ви -сенатор!
За це мені відповіси, Родріго!
Синьйоре, відповім за все... Благаю, Скажіть лише, чи згоду ви дали
(Виходить, ніби так), щоб чарівна Дочка єдина ваша подалась
Опівночі глухої нишком звідси, Без охоронців, з човнярем-найманцем,
Щоб мавру кинутись в обійми хтиві... Як з відома це вашого й призводу,-
То скривдили ви нас нахабно й підло; Не знали ви - то гнівались на нас
Несправедливо. Ох, прошу, синьйоре, Не думайте, що я забув пристойність
І глузувати та знущаться з вас Прийшов. О ні! То ваша доня, пане,
Якщо на те ви не давали згоди, Страшенно завинила,- знов кажу,-
Зв'язавши розум свій, красу, і долю, Й свою повинність із чужинцем зайшлим,
Із перекотиполем. Незагайно Переконайтеся самі. Якщо
Ви знайдете дочку хоч де в будинку, То в суд мене за наклеп потягніть.
Вогню сюди! Свічок! До мене, слуги! Недурно щось таке мені верзлось...
Я вірю вже - і тяжко так мені! Вогню, кажу!
Прощайте! Мушу йти: Мені негоже й вельми небезпечно
Лишатись тут за свідка проти мавра (Лишусь - то буду мимоволі свідком).
Адже сенат, я знаю, не скарає Відставкою його, хіба легку
Догану дасть, бо необхідний він Сенаторам для Кіпрської війни
І заступить його ніхто не зможе В майбутньому поході. Тож, хоча
Ненавиджу його, як муки пекла, Нужда велить піднять любові прапор,-
Нещирої, звичайно. Ви ж ведіть Загін весь пошуковий до "Стрільця" .
А я там буду з ним. Тож прощавайте!
Так, правда все! Страшне злочинство сталось! Втекла вона! Ну а мені віднині
Ганьбу гірку нести. Скажи, Родріго, Де бачив ти її ? О нещаслива!
Ти кажеш - з мавром? Горе бути батьком! Як ти довідався, що то вона?
О дочко, як мене ти одурила! А що вона тобі сказала? Гей!
Іще свічок! Будіть рідню! Гадаєш, Вони й побралися?
Гадаю - так. О небо! Як вона втекла? Це зрада!
Батьки, не вірте дочкам більш на слово, А вчинкам вірте. Може, й чари є,
Які і молодість, і честь дівочу В оману вводять? Вам про це, Родріго,
Читати не доводилось?
Читав. Мого покличте брата! О Родріго,
Чому я не віддав її тобі! Одні - сюди, а інші йдіть туди!
Скажіть, де їх знайти,- її і мавра? Гадаю, що знайду,- лиш добру варту
Візьміть собі та просто йдіть за мною. Ведіть, прошу! Я ж коло всіх будинків
Кричатиму, щоб нам дали підмогу. Беріть же зброю! Та гукніть дозорців!
Вперед, Родріго,- я віддячу вам.
Хоч на війні, траплялося, вбивав я, Чинити ж обмірковане убивство
Чомусь не дозволяє совість. Часто Мені жорстокості не вистачало.
Разів із десять так мені кортіло Штрикнуть його ножем під ребра.
Ну, то й добре, що цього ти не зробив.
Та він казав такі гидкі й ганебні Слова про вас, що я,
Не дуже-то сумирний, ледве стерпів. Проте дозвольте запитати вас,
Ви й справді шлюб взяли? Вам забувать Не слід, що батечка її всі люблять,
І в цій події має голос він У двоє дужчий, аніж голос дожа.
Він вас розлучить; кару накладе Найтяжчу, що її закон тутешній
(Підсилений його великим впливом) Віддасть йому на вибір.
Що ж, нехай Лютує він; проте моїм заслугам
Ціну достойну склала синьйорія,- Вони ж куди гучніше промовляють,
Ніж скарги всі його. Крім того, ще (Коли побачу я, що похвальба
Дає пошану) скрізь розголошу, Що з королівського я роду сам,
Що рівні ми і що мої заслуги Дають мені на горде щастя право...
Тож, Яго, знай: коли б я Дездемони Так не любив, за всі багатства моря
Я б не замкнув привільного життя В тісні кордони. Глянь, хто із вогнями?
Розгніваний сюди простує батько, І друзі з ним. Вам раджу заховатись.
О ні! На видноті я бути маю; Заслуги, сан, сумління бездоганне
Мене найкраще виправдати зможуть. Чи це ж вони?
Ні, Янусом клянусь, Мені здається - інші.
Слуги дожа І мій заступник з ними. Хай щастить
Вам, друзі, цеї ночі! Що нового?
Вітає дож вас, генерале, й просить До нього йти негайно.
Що там сталось?
Одержано важливі з Кіпру вісті: З галер вночі сьогодні надіслали
Послів дванадцять, одного за одним. Уже багато радників у дожа
Зібралося; й по вас також послали Відразу, тільки не застали вдома.
Сенат кругом порозсилав гінців, Щоб розшукати вас.
Гаразд, що ви Мене зустріли тут. Я лиш зайду
В будинок цей сказати кілька слів - І підем разом.
- Що він тут робив? - Та гарну взяв на абордаж галеру;
Якщо законним визнають цей приз - На все життя здобув собі він щастя.
- Не розумію. - Одружився він...
- Із ким? - Він одружився з... Генерале,
- То що, ходім? - Ходім.
А ось загін Сюди по вас іще один прямує.
Та це ж Брабанціо. Ну ж, стережіться. Вони замислили недобре.
- Стійте! Хто йде? - Ось мавр, синьйоре.
Взять злодюгу!
- Родріго, ви? До ваших послуг, пане! - Сховайте-но блискучі ваші шпаги,
Бо їх іржею може вкрить роса!
Добродію, своїм поважним віком
Тримаєте ви нас в покорі дужче, Ніж це зробити може ваша зброя.
О злодію негідний! Де дочка? Де ти подів дочку мою, падлюко?
Проклятий, ти її приворожив! Посвідчить всяк, хто має добрий розум,
Що ти скував її кайданням чарів, Бо неможливо, щоб щаслива, гожа
І ніжна дівчина, яка на шлюб Дивилася так неприхильно досі,
Що кучерявим юнакам шляхетним, Всім землякам своїм лиш відмовляла;
Щоб дівчина така втекла з домівки, Наважившись на глум себе віддать,
І кинулась на чорні груди мавра, Який хіба вселити здатен жах,
А не навіять дівчині кохання?! Нехай мене осудить цілий світ,
Якщо не маю я підстав казати. Що ти причарував її чаклунством!
Напоями чи зіллям чародійним, Що збуджують і пристрасть викликають,
Дівочу юність ти занапастив! Я хочу, щоб досліджено було
Цю справу до кінця; проте вона Така мені ясна, що я відразу
Візьму і арештую тут тебе,- Тебе, який дурив весь світ, який
Так добре тямить в клятому чаклунстві І в ремеслі кохається такому,
Яке суворо наш закон карає. Беріть його мерщій! Коли ж він опір
Чинитиме,- вживайте сили!
Стійте! Ви, що мене підтримуєте, й решта. Коли б хотів я битися, цю роль
Я без суфлера виконав би. Тож Куди ви хочете, щоб з вами я
- Пішов відповідать на вашу скаргу? - Йди до в'язниці, доки не покличуть
Тебе закон і справедливий суд Дать відповідь.
Коли я вам скорюсь, Як зможу виконать бажання дожа,
Що скрізь гінців по мене розіслав І наказав з'явитися до нього,
Щоб вирішити дуже пильну справу?
То правда, найшановніший синьйоре, У раді дож; я певен, що просили
- І вашу милість теж. - Як? В раді дож?
Вночі? Такої пізньої години?! Ведіть його за мною! В мене теж
Не малозначна справа; я гадаю, Що й дож, і всі брати мої державні,
Сенатори, неначе на свою, Подивляться на кривду цю жахливу.
Якщо давати волю цим злочинствам І ми не будемо за них карати,-
Почнуть раби й погани панувати!
Занадто суперечливі новини, їм через те не можна йняти віри.
І справді, не збігаються вони; До мене пишуть, що галер сто сім.
Мене ж сповіщено, що їх сто сорок.
Мене - що їх дві сотні. Хоч листи І подають нам зовсім різну кількість
(Бо здогади, правдиві в головнім, Різняться у подробицях нерідко),
Проте усі вони одне говорять: Що флоттурецький вирушив на Кіпр.
Це дуже імовірно; через те Мене не тішить ця різниця в числах.
Я вірю в суть листа,- вона ж страшна.
Ну що? В чім річ?
Турецький флот уже пливе на Родос.
Того не може буть - Це хитрий хід, щоб напустить туману.
Коли самі зміркуємо гаразд, Яку вагу для турків має Кіпр,
До Родосу припливши, оттоманці З'єднались біля нього з другим флотом.
- Я так і знав. А скільки їх, відомо? - Всіх тридцять кораблів; а після того
Вони лягли на інший курс і вже Пливуть тепер до Кіпру. Тож, панове,
Синьйор Монтано, вірний і хоробрий Слуга ваш, сповіщає вас про це
і просить вірити йому.
Тепер не можемо ми більше сумніватись.
Пливуть вони на Кіпр.
Ось і Брабанціо, й відважний мавр.
Отелло наш хоробрий, ми повинні Негайно вас послати проти турків,
Цих спільних ворогів... Вас не завважив...
Ласкаво просим вас, синьйоре любий! Ми потребуємо в цей пізній час
- І допомоги вашої, й поради. - А я їх сподіваюся від вас.
Простіть мені, мій найясніший доже,- Не сан мій і не звістка ця про справу
Мене раптово з ліжка підвели; І не загальне наше лихо враз
Мене так схвилювало,- то кипить В мені велике особисте горе
Й шумить таким потоком безупинним, Що всі скорботи інші поглинає
- І не вгамовується! - В чому річ?
- Моя дочка! О дочко, дочко! - Вмерла?
Для мене - так! Збезчещено її ! Украдено і збавлено якимсь
Пекельним зіллям, страшним чаклунством! Бо неможливо помилитись так
Безглуздо і безумно, мавши досі І світлий зір, і свіжий, ясний розум,-
Без того, щоб не вживано було Якогось тут чаклунства.
Хто б не був він, Цей чоловік, що зважився в такий
Ганебний і огидний спосіб - взяти У вас дочку, а в неї взяти розум,-
Самі ви розгорніть криваву книгу Законів наших і знайдіть у ній
Яку захочете найтяжчу кару. Хай буде він мій рідний син - проте
Ухвали я ніколи не зміню.
За ласку цю прийміть від мене, пане, Уклін найнижчий. Ось він, лютий злодій!
Це мавр, якому ви в державній справі, Здається, наказали тут з'явитись.
Нам прикро чуть таку ганебну звістку!
- Що можете відповісти на це? - Нічого, тільки те, що все це правда.
Високі, найшановніші синьйори, Ласкаві повелителі мої !
Що я забрав дочку в цього ось пана - То щира правда; також правда й те,
Що з нею я допіру одружився; Але оце й уся моя провина.
Я грубий на язик - така вже вдача. До витончених мирних балочок
Не маю хисту, бо руками цими З семи дитячих літ і до сьогодні,
Крім місяців якихось дев'яти, Трудився завжди лиш на полі бою.
З усього, що трапляється на світі, Я вмію говорити про походи,
Про брязкіт зброї та звитяги ратні; І через те, говорячи про себе,
Навряд чи зможу я прикрасить справу, Ну, що ж! Я, з ласки вашої, проте
Вам розповім відверто й без прикрас Весь хід мого кохання; розкажу,
Якими чарами, яким закляттям, Яким магічним впливом і яким
Чудесним зіллям я (адже у цьому Обвинувачують мене, здається)
Приворожив дочку його до себе.
Щоб тиха дівчина така й покірна, Яка соромилась поривів власних,-
І щоб вона, наперекір природі, Країні рідній, юності і честі,
Та закохалась в те, на що вона І подивитися боялась досі!
Ні, тільки той, хто збитий з пантелику Або навіки втратив ясний розум,-
Той може припустити, що забутись, На зло всім вічним правилам природи,
Так неймовірно може досконалість... Ні, пояснить це можна тільки тим,
Що діяв тут якийсь пекельний підступ. А через те я стверджую, що він
Впливав на неї трунком чарівним І збуджував їй кров заклятим зіллям.
Так стверджувати - це іще не доказ.
Скажіть же нам, Отелло, Чи правда, що шляхом протизаконним,
Насильним ви посміли прихилити?
Чи ви її перемогли солодкими словами, що сполучають завжди серце з серцем?
Прошу, до "Стрільця" пошліть негайно І запросіть сюди мою дружину.
Нехай вона при батькові про мене Розкаже все; якщо слова її
Мою вину потвердять - о, тоді Не тільки те довір'я й сан, що ви
Мені дали,- й життя моє візьміть.
Хай Дездемону приведуть сюди!
Вам, мій хорунжий, місце те відоме, Тож проведіть їх.
Поки прийде він,
Так щиро, як я небу відкриваю Моєї крові помилки гріховні,
Я розкажу високим зборам правду, Як я прекрасної тієї панни
- Здобув кохання, а вона - моє. - Розповідайте нам усе, Отелло.
Любив мене отець її і часто До себе кликав, про життя питав
За роком рік; про битви і облоги, Що я їх пережив. Я починав
З дитинства й далі аж до наших днів. Я говорив про всі мої пригоди,
Про злигодні на морі й на землі, Як був не раз на волосок від смерті,
Як полонив мене жорстокий ворог І в рабство запродав та як опісля
Я вирвався на волю; потім я Розказував про всі мої мандрівки,-
Що бачити доводилось мені В краях печер великих і пустель
Безмежних, неродючих, серед скель, Що досягають маківками неба;
Казав про канібалів-людожерів, Про тих людей, що голови у них
Ростуть попід плечима. Слухать це Любила завжди мила Дездемона;
Щоразу, як її домашні справи, Було, від нас раптово відкликали,
Вона мерщій закінчувала їх, і знов приходила, й жадібним вухом
Моє ловила кожне слово. Я Помітив це й годину вибрав слушну,
І вирвати із серця їй прохання Вдалось мені: розповісти просила
Вона докладно все, що чула досі Лише уривками. Тож я й почав -
І часто бачив, що в її очах Бриніли сльози, як казав я їй
Про злигодні, що змолоду зазнав. Я закінчив - мені у нагороду
Вона послала цілий світ зітхань, Заприсяглась, що дивно це, предивно
І гірко, невимовно гірко це, Що краще вже вона б того й не чула;
Та шкодувала, що сама вона Не народилась чоловіком; потім
Мені подякувала й натякнула, Мовляв, коли б я друга мав такого,
Який її полюбить,- хай би він їй розповів про себе так, як я,-
І зовсім він скорив би серце їй. По цих словах освідчився я сам.
Вона мене так щиро покохала За те, що стільки звідав небезпек,
А я її - за співчуття до мене. Ось чари ті, що я до них вдавався.
Та ось і пані йде, спитайте в неї.
Такі оповідання і мою, Брабанціо, зачарували б доньку;
Що зроблено, того не переробиш,- Найкраще вам з цим ділом примиритись-
Така моя --порада.
Я прошу - Послухайте іще її признання:
Якщо при всіх зізнається вона В співучасті хоча б наполовину,-
Хай смерть впаде на голову мені, Коли йому закину ще хоч слово!
Наблизьтеся, синьйоро благородна. Кому у цім поважнім товаристві
- Ви перш за все покірні? - Тату любий,
Моя повинність ділиться надвоє: Від вас - моє життя і виховання;
Життя і виховання вчать мене Коритись вам, адже ви мій господар,
А я донині вам дочка; та ось Стоїть мій чоловік; і, як колись
Пішла від батька матінка моя, Скорившись вам, отак і я повинна
Скоритись чоловікові моєму, Господарю моєму - мавру!
Ну, Бог з вами! Я скінчив. Якщо на те Є ваша воля, найясніший доже,
То перейдім до справ державних; я б Волів приймачку мати, не дочку!
Йди ближче, мавре! Даю тобі щиросердечно те,
Що в тебе вирвав би щиросердечно, Якби ти ним не володів уже!
А щодо вас, коштовний діаманте, Радію я, що другої дитини
Немає в мене... Так, бо через тебе Зробився б я тираном і її
В кайдани закував би... Я скінчив.
Дозвольте мовити мені за вас Таке цілюще слово, що змогло б
Щаблями стать закоханим оцим До ласки вашої.
Коли ніщо нам помогти не може, То плакати й журитися - негоже!
Геть відлетіти має наша мрія, Коли ми враз втрачаємо надію.
Журитись лихом, що спливло, не треба, Бо інше ми накличемо на себе.
Пускаючи, що вдержати не можем, Лише терпінням ми собі поможем.
Той збитки зменшує, хто з них глузує. Хто плаче повсякчас - себе грабує!
Тоді ми можем туркам Кіпр віддати,- Таж сміючися легко нам втрачати...
Такі слова найлегше говорити, Кому не гірко і не тяжко жити.
Хто ж мусить біль з втішаннями терпіти, Тому нелегко біль свій оплатити,
Позичивши терпіння в бідака, Бо мудрі ці слова - то річ така,
Як цукор або жовч - двозначні речі, Лиш повернути треба їх до речі.
Слова - лише слова! Я не чував, Щоб серце хто крізь вухо лікував!
Будь ласка, до державних справ! Турки наближаються до Кіпру силою.
Отелло, ви краще за інших знаєте засоби оборони острова;
і хоч ми маємо там достойного і мужнього намісника, проте громадська
думка - повновладна господиня успіху - більшу надію покладає
на вас; через те вам доведеться потьмарити сяйво вашого нового
щастя цією суворою та бурхливою виправою.
Сенатори вельмишановні, звичка - Це мій тиран; вона мені моє
Криваве й кам'яне вояцьке ложе На пухову постелю обернула.
Признаюсь вам, що у тяжкій роботі Знаходжу я для себе радість щиру
І в бій ладен іти на оттоманців. А через те, схиляючись покірно,
Я вас прошу уклінно влаштувати Моїй дружині місце проживання,
Призначить їй утримання і почет, Також усі вигоди, як то личить
Високому походженню її .
Якщо бажаєте, нехай у батька Живе вона.
- Ні, я на це не згоден. - Я теж.
Я теж; не хочу жити там, Щоб сердити вітця і дратувати
Присутністю своєю. Ясний доже, Послухайте моїх прохань уклінних
І підкріпіть своїм поважним словом Ви простоту мою.
- Чого бажаєте ви, Дездемоно? - Про те, що мавра покохала я
І з ним живу з любові, хай на світ весь Сурмить моя буремна доля; так,
Скорилось серце доблесті його, Лице коханого - в його душі...
Я честі й подвигам його відважним Свою судьбу і серце присвятила;
А через те, синьйори дорогі, Якщо я тут зостануся сама,
Немов та міль у тихому кутку, А він рушатиме в похід військовий,
То втрачу все, за що його люблю. Тяжка мені розлука з милим - тож
Дозвольте їхати мені із ним.
Сенатори, благаю, вдовольніть її прохання.
Те бачить бог, прошу я не для того, Щоб жадібну задовольняти пристрасть,
Чи розпаляти кров (бо юний пал Погас уже в мені), а лиш для того,
Щоб догодити любій Дездемоні. Та боже вас, синьйори, борони
Подумати, що справу вашу я, Велику і поважну, занедбаю,
Дружину взявши,- ні! Якщо мені В розвазі легкокрилий Купідон
Заплющить очі і затьмарить розум І лінь якщо рішучу спинить руку,
Якщо від любощів вся справа стане,- Тоді нехай баби з мого шолома
Собі для кухні горщик зроблять. Хай Ганьба впаде на честь мою і славу!
Хай буде так, як вирішите ви - Зостатись їй чи їхать; наша справа
Кричить на ґвалт, їй відповідь - поспішність.
- Вам треба виїхати цеї ж ночі. - Сердечно радий!
Ми ранком о дев'ятій зберемось. Отелло, ви когось тут залишіть,
Він повноваження вам привезе І всі папери й свідчення, які
- Потрібні будуть вам. - Дозвольте, пане,
Щоб офіцера я мого зоставив; Людина він і чесна, і надійна;
Він привезе мені мою дружину І все, що ваша світлість побажають
- Прислать мені. - Хай так! Я всім бажаю на добраніч!
Мій синьйоре, Якщо чеснота світла і прекрасна --
Не чорний ваш відважний зять, а красень.
Прощайте, мавре! Бережіть дружину!
Пильнуй її , як маєш, мавре, очі,- Обдурить і тебе, коли захоче!
Життям ручусь за вірність Дездемони!
З тобою залишаю, чесний Яго,
Мою дружину і прошу - пристав Твою жону до неї. Згодом їх
Ти привезеш обох у добрий час. Ходімо, Дездемоно,- лиш година
Зосталась нам для справ і для кохання. Ми нині мусим часові коритись!
- Яго! - Що скажеш, благородне серце?
- Як ти гадаєш, що я зараз робитиму? - Мабуть, підеш до ліжка і заснеш.
- Я зараз піду і втоплюся. - Ну,тоді розподобаєшся мені.
- Заради чого, дурний ти паничу? - Дурний буде жити, коли життя стає
мукою; нам приписано вмерти, якщо смерть - наш лікар.
О ти, нікчемо! Я дивлюся на світ уже чотири рази по сім років;
і відтоді, як навчився відрізняти благодіяння від образи, я не зустрічав
ще людини, яка вміла б сама себе шанувати.
Ніж вимовити, що я втоплюся від кохання до якоїсь цесарки,
я швидше помінявся б своєю людською гідністю з павіаном.
Що ж я маю робити? Мені й самому соромно, що я так закохався.
Але я не маю сили подолати це почуття.
Сили? Дурниця! Бути таким чи іншим - залежить тільки від нас.
Тіло - це наш сад, а воля - садівник у ньому: чи ми схочемо посадити там
кропиву, чи виполоти кмин, чи схочемо занедбати його лінуючись,
чи обробляти його, і сила, і влада над цим завжди у нашій волі.
Якби на терезах життя не було шальки з розумом, щоб урівноважити
шальку чуттєвості, кров і паскудність натури призвели б до безглуздих
наслідків; але ми маємо розум, щоб охолоджувати наші нестримні похоті;
Ось чому те, що ви звете коханням, є, на мою думку, простий паросток.
Не може цього бути!
Це просто бурхання крові й попускання волі.
Ну ж, будь чоловіком, а не бабою! Втопитися!
Топи краще котів та сліпих цуценят!
Я назвався твоїм другом і признаюся, що прив'язаний цупкими линвами;
я ніколи не міг би тобі краще придатися, ніж нині.
Прихопи грошенят; рушай на війну; зміни обличчя фальшивою бородою.
Не може того бути, щоб Дездемона довго любила мавра,- прихопи грошенят!
Все це почалося шалено, і ти побачиш, що воно так і скінчиться
Ці маври несталі у своїх бажаннях, прихопи грошенят!
Дездемону неми- нуче потягне до молодого.
Коли вона насититься його тілом, толі побачить, як помилилась у виборі.
їй треба буде переміни, треба буде! Отож прихопи грошенят!
Якщо ти вже за всяку ціну хочеш занапастити свою душу,
то вибери для цього делікатніший засіб, ніж топитися.
Якщо святенництво і нетривалі клятви бездомного берберійця та прелукавої
венеціанки не переможуть моєї кмітливості і всіх пекельних сил -
ти поласуєш Дездемоною; отже, добувай гроші!
Адже це однаково нічому не зарадить; вже краще, щоб тебе повісили після того
як ти поласуєш нею, ніж іти топитися, нічого не здобувши!
Але чи виправдаєш ти мої надії, якщо я послухаюся твоєї ради?
За мене ти можеш бути певний - іди, добувай гроші!
Я ненавиджу мавра; моя на те причина корениться глибоко в моєму серці,
твоя - не менш поважна.
Об'єднаймося ж проти нього для помсти!
Ще багато в утробі часу лежить подій, які незабаром народяться на світ.
Геть! Біжи! Добувай гроші. Завтрашній день принесе нам нові відомості.
- Де ми зустрінемося завтра вранці? - У мене вдома.
- Я прийду рано. - Йди. Хай щастить! Чуєш, Родріго?
- Що ти кажеш? - Ані гадки про те, що хочеш утопитися!
- Я передумав. - Йди ж! Набивай же добре грішми гаман!
Я продам усі свої маєтки.
Отак з дурних роблю собі гаман
А витрачати марно час і досвід, Морочитися з йолопом таким,
Не маючи користі, я б не став! Ненавиджу я мавра! Є чутки,
Що він колись в моїй постелі шлюбній Виконував мою роботу. Правди
Не знаю я; можливо, то й брехня... Та досить вже й самого підозріння,
Щоб так чинив я, наче те було. Мене він поважає. Що ж, тим краще.
Тим легше добиватимусь свого. Взять Кассіо - юнак вродливий. Гляньмо!
Посаду в нього відібрать - по-перше... По-друге, ще... А як же? Як? По-друге,
Подивимось... Подвоєне шахрайство! Знайшов!.. Я згодом нашепчу Отелло,
Що Кассіо з дружиною його Люб'язний надто. Уродливий, спритний
І наче тільки й створений на те, Щоб спокушать жіноцтво. А Отелло
Така людина щира і пряма, Що ладен кожного вважати чесним,
Хто прикидається таким. За носа Водити мавра можна так любенько,
Немов осла... Готово! Єсть! Здійснилося зачаття!
А пекло й ніч оцей потворний плід Хай допоможуть виродить на світ.
- Що видно з мису в далечі морській? - Нічого. Лиш розбурхалися хвилі,
Вітрила жодного не розрізнити Між небом і водою.
Промчав страшенний вихор над землею; Такого реву бурі ще ніколи
Не чули наші вежі бойові.
Якщо турецький флот Не встиг сховатись у якійсь затоці,
Він потонув: неподоланна буря!
Панове, новина! Кінець війні! Ця буря турків так почастувала,
Що замір їхній зруйнувала вщент. Із одного венецького судна
Виразно бачили страшну загибель Ледь не всії турецької ескадри.
- Як? Справді? - Щойно те судно, "Веронка" ,
Причалило; на нім прибув заступник Відважного Отелло-мавра; звуть
Мікеле Кассіо його, а мавр Іще у морі. Має він сюди
- Призначення - намісником на Кіпр. - Я дуже радий; гідний він правитель.
Проте цей Кассіо - хоча й привіз Нам звістку радісну про втрати турків -
Тепер сумний і молиться за мавра, Бо розлучила їх жахлива буря.
Рятуй його господь! Служив я в нього. Він справжній полководець. Що ж, ходім
До моря! Подивімося мерщій На корабель, що ось прибув щасливо,
І, може, ще й відважного Отелло Очима пошукаємо в просторі,-
Там, де зливається морська поверхня Із синім небосхилом.
Так, ходім! Бо кожної хвилини інший може
Прибути корабель.
Усім сміливцям острова цього Складаю я подяку найщирішу,
Що мавра оцінили так! О небо, Пошли йому рятунок від стихій!
Бо серед хвиль розбурханих його Я загубив!
- Чи ж корабель надійний? - О так, судно міцне, й веде його
Досвідчений, умілий стерновий; І саме через те мої надії
Не вмерли ще, а зцілення чекають.
Спустіло місто; всі біжать на берег,
Кричать водно: "Вітрила! Гей, вітрила!" Моя надія каже: це - правитель!
Салют! Салют! Ви чуєте, вітають! Напевно, друзі це.
Прошу, синьйоре! Підіть і сповістіть нас, хто прибув.
Я йду!
- Заступнику, ваш генерал жонатий? - Жонатий і щасливий. Одружився
Він з синьйориною, яка достойна Найвищої хвали; її чесноти
Не годен описати я. Це мрія! Вона - вінець краси, вінець творіння!
В ній поєднались всі природні чари.
Ну що? Хто це прибув?
Якийсь там Яго - Хорунжий генералів, так я чув.
Щасливо й швидко він сюди приплив: Борвій скажений та бурхливе море,
І пазурі таємних скель, і рифи, й мілини-зрадники, що ловлять кіль
Безвинний, мов краси відчувши силу, Свою натуру згубну вгамували,
Дозволивши скінчить щасливо путь Божественно прекрасній Дездемоні.
- А хто вона? - Ота, що я казав,-
Над командиром нашим командир. її мав привезти хоробрий Яго;
Прибув раніше він, ніж ми гадали, На цілих вісім днів. Юпітер наш,
Великий боже, збережи Отелло! Молю, могутнім подихом надми
його вітрила горді, щоб своїм Високим кораблем затоку цю
Вщасливив, щоб дружину пригорнув, Щоб наш пригаслий дух він запалив
І щоб зітхнув спокійно Кіпр! Дивіться!
Багатство корабля зійшло на берег! Ви, люди Кіпру, станьте на коліна.
Привіттобі, синьйоро! О, нехай Благословення неба завжди буде
З тобою скрізь і всю тебе оточить!
Спасибі щире, Кассіо хоробрий! Чи є у вас які звістки про мужа?
е він не прибув; проте я певен - Здоровий він і швидко буде тут.
- Ох, я боюсь... А як ви розлучились? - Величний бій ніж небом і водою
Нас розлучив...
Довідайтесь, що сталось! Хорунжий, вас вітаю! Й вас, синьйоро!
Не гнівайтесь на мене, добрий Яго, За те, що виховання дозволяє
Мені відважну чемність. О мій пане,
Якби вона губами частувала Вас часто так, як язиком мене,
- Набридло б вам. - Вона ж небалакуча!
По правді - балакуча, ще й яка! Коли смертельно хочу спати я,
її язик мені взнаки дається! Але при вашій милості, звичайно,
Вона ховає в серці свій язик І лається в думках.
Таке казати Не маєте ви жодної підстави.
Авжеж! На вулиці ви всі - картинки, В вітальнях дзвони, в кухнях - кицьки,
Святі, як інших лаєте, й чортиці, Як хто насмілиться образить вас;
В хазяйстві бавитеся, а в постелі Ви хазяйнуєте як слід.
Облиш! Який-бо ти наклепник безсоромний!
Коли брешу - нехай я турок буду! Для ігор вставши, ляжете для труду.
- Ви не напишете мені хвали! - Не напишу.
Що написав би ти, Коли б хвалу ти скласти мав мені?
Не силуйте мене на це, синьйоро, Бо я без критики, ну, геть віщо.
- А все ж таки. Чи хто пішов у гавань? - Авжеж, синьйоро.
Мені так сумно... Тільки приховати Я намагаюсь настрій невеселий.
То як би ти складав мені хвалу? - Я б вас хвалив, та вигадка моя
Мені до мозку щільно так прилипла, Немов до клею пташка. Разом з нею
Не відірвать би й мозку; а проте, Працює муза,- ось і народила:
Красуня з розумом тужить не буде: Що розум вимислить - краса здобуде.
Оце хвала! А що сказать про ту, Що з розумом, та чорна і негарна?
Хай чорна, ніби ніч, а розум має - Знайдеться білий, чорну покохає.
- Щоразу гірше! - А що, коли вродлива і дурна?
Дурною буть краса ніяк не може,- Бо й дурість завагітніть їй поможе.
Це все старі, заяложені парадокси, щоб смішити дурнів по шинках.
Не вчись у нього, Еміліє, хоч він і твій чоловік
Як ви гадаєте, Кассіо? Прав- да ж, він безсоромний базіка?
Він рубає прямо. Він вам більше спо- добається як солдат, ніж як учений.
Він бере її за руку; так, гаразд! Шепочіться!
Отаким тоненьким павутинням заплутаю я таку велику муху, як Кассіо.
Так, так, усміхайся до неї ! Я закую тебе в кайдани твого ж
власного залицяння. Авжеж, ви маєте рацію! Це справді так...
Краще б вам не цілувати так часто кінчиків ваших трьох пальців!
Ви знов удаєте з себе галантного кавалера. Дуже добре!
Знову пальці до губів? Бодай вони зробилися для вас клістирними трубками!
- То мавр! Я впізнаю його сигнал. - Так, він.
- Скоріше йдім йому назустріч. - Та ось він сам!
- Мій воїне прекрасний! - Мій Отелло!
Здивований і радий я безмежно, Що ви раніш за мене прибули,
Душі моєї радість! О, коли б По кожній бурі наставав для нас
Такий блаженний спокій,- хай вітри Ревуть отак, щоб розбудити й смерть;
Хай кораблі здіймаються на хвилях, Таких заввишки, як гора Олімп,
І враз нехай донизу сторч летять, В морські безодні, глибше, ніж лежить
Від неба шлях до пекла! О, коли б Я зараз міг умерти! Я ж боюсь,
Що щастя більшого мені в майбутнім Ніколи вже не подарує доля!
Нехай же небо зробить так, щоб втіха Й кохання наше з кожним днем зростали!
Амінь, святі небесні сили! Я Від щастя говорити більш не можу...
Слова застрягли в грудях, бо надмірна Ця радість.
Хай же і оце, й оце Найбільшим розладом між нами буде!
Настроєні тепер ви влад. Та я Спущу кілочки - й музика оця
- Звучатиме інакше, присягаюсь! - Ходім до замку. Є новини, друзі!
Війні кінець, бо турки потонули!
Як тут живуть мої знайомі давні?
О найсолодша, тут, на Кіпрі, вас із радістю зустрінуть, бо мене
Тутешні всі любили. О кохана, від щастя й радості я став базіка!
Прошу тебе, мій добрий Яго, ти До гавані піди й мої всі скрині
На берег вивантаж. І капітана До мене приведи у цитадель,-
Хороша то людина, й заслужив Він на мою повагу. Дездемоно,
Ходім... Вітаю вас на Кіпрі ще раз!
Зустрінеш мене трохи згодом у гавані.
Якщо ти відважний, кажуть ніби й ниці люди, закохавшися, стають благородними,
навіть тоді, коли благородство не властиве їхній натурі,- слухай мене.
Заступник цієї ночі командує вартою в замку.
Але перш за все я мушу тобі сказати ось що: Дездемона закохалася в нього.
В нього? Ні, це неможливо!
Поклади пальця ось так, на губи, і візьми до серця те, що я казатиму.
гадай, як палко покохала вона спершу мавра, тільки за те, що він вихвалявся
розповідав їй свої побрехеньки; невже вона завжди любитиме його за базікання?
Не допускай і думки такої в своє серце. її очі потребують поживи;
а що за насолода для неї - раз у раз дивитися на диявола?
Коли кров охолоне від любощів, тоді, щоб знову її запалити
потрібне принадне облич- чя, рівність у літах,
все те, чого бракує маврові.
І прагнучи цього, спочатку пересититься мавром аж по самісіньке горло,
потім відчує до нього огиду і, нарешті, зненавидить його;
сама природа навчить її цього й підштовхне зробити новий вибір.
Тепер, синьйоре, припустивши це, скажи,
хто стоїть найближче до такої фор- туни, як не Кассіо?
Це красномовний проноза, якому вистачає совісті приховувати хіть манерами
Це витончений і спритний проноза; він ніколи не проґавить нагоди;
він уміє карбувати й пускати в обіг різні чесноти.
Викінчена, огидна тварюка; і його вплив уже відчула ця жінка.
Я не можу цьому повірити: в неї така благословенна душа.
Благословенна дуля! Якби вона була благословенною - не покохала б мавра.
Благословенна лемішка! Чи ти не бачив, як вона гладила його долоню?
Так, помітив; але то була звичайна чемність.
Ні, то хіть. Щоб я оцієї руки позбувся, коли ні!
Це темний пролог до історії розпусти і безсоромних думок.
Вони так зближали свої уста, що їхнє дихання змішувалося.
Паскудні думки, не що інше, Родріго!
Коли така взаємність торує шлях, вони візьмуться і до плотських утіх.
Тьху! Синьйоре, дозвольте керувати вами: адже я привіз вас із Венеції.
Станьте сьогодні вночі на варту разом із солдатами. Я все влаштую.
Кассіо вас не знає. Я буду недалеко. Знайдіть нагоду і розсердіть Кассіо,
чи голосною розмовою, чи то глузуючи з його військової дисципліни,
чи в якийсь інший спосіб, який вам пошле нагода.
Гаразд. Він запальний у гніві. Можливо, що він ударить вас палицею.
Спровокуйте його, щоб він це зробив, бо того мені буде досить,
щоб збунтувати жителів Кіпру,
а втихомирити бунт можна буде, тільки усунувши Кассіо.
Так знайдете ви найкоротший шлях до здійснення ваших бажань,
а засоби до цього будуть у моїх руках.
І коли усунемо так перешкоду, то ніщо більше не заважатиме успіхові.
Я виконаю все, якщо ви влаштуєте зручну нагоду.
Ручуся за це. Приходь трохи згодом до цитаделі,
а я тим часом маю перевезти його речі. Бувай здоров!
Що Кассіо закоханий - я вірю; І що вона закохана взаємно -
То і можлива, і природна річ. Мавр,- хоч його терпіти я не можу,-
Людина чесна, ніжна, і шляхетна; Гадаю я, що Дездемоні з нього
Чудовий буде муж. І я також її люблю; не те щоб плотським чином
(Хоч я й такого не чужий гріха), Але тому почасти, що бажаю
Йому помститись. Маю я підозру, Що сластолюбний мавр не раз скакав
До мене в постіль шлюбну. Думка ця Моє нутро гризе, немов отрута...
Лише тоді я угамую душу, Коли сквитаюся із ним за все:
Жоною - за жону. Якщо ж не вийде - Я ревнощі у ньому розпалю
Такі жагучі і такі страшні, Що їх зцілити розум не зуміє.
Щоб досягти цього,- аби той пес, Якого я держу на мотузку,
Венеціанець той, не напсував, Щоб не зірвавсь він передчасно,- я
Мікеле Кассіо візьму на повід І так його знеславлю перед мавром,-
Бо щось мені здається, ніби й він Із ковпаком моїм нічним знайомий,-
Що дякувать мені ще буде мавр, Мене любитиме і нагородить
За те, що я зроблю його ослом І оберну в нім спокій у шаленство.
Це поки що самі надії смілі,- Лукавство виявиться лиш на ділі.
Мікеле добрий, ви цієї ночі Самі доглянути повинні варти.
Ми мусимо подати добрий приклад, Аби веселощі не вийшли з міри.
Вже ж Яго знає, що робити треба Одначе хоч надійний він, я сам
- Все перевірю. - Яго дуже чесний.
Мікеле, на добраніч! Завтра рано Я з вами маю говорити.
Люба, Торг завершився. О моя кохана,
Прийшла щаслива мить - за всі труди На нас чекають чарівні плоди!
Ходімо ж! На добраніч!
Здоров будь, Яго! Нам час уже йти на варту.
Іще не час, заступнику. Ще не вибило десятої.
Генерал відсилає нас так рано тільки з кохання до своєї Дездемони.
І хто його за це осудить? Він ще жодної ночі не зазнав утіхи з нею.
А вона й для самого Юпітера ласий шмат. - О, вельми приваблива синьйора!
І, ручуся вам, повна вогню.
Так, правда, вона таке свіже й тендітне створіння.
Які в неї очі! Так і закликають до спокусливих розмов.
Так, дуже привабні! І водночас такі скромні.
А коли вона говорить, хіба то не сигнал до кохання?
Звичайно, вона - досконалість.
Ну, що ж, хай їй щастить у постелі! Ходімо, заступнику!
В мене є барильце вина, а ось тут кілька кіпрських молодців,
які бажали б випити за здоров'я чорного Отелло.
Тільки не сьогодні, добрий Яго: голова моя надто слабка для вина.
Я волів би, щоб чемність вига- дала якийсь інший спосіб бавити час.
О, та це ж усе наші друзі. Тільки один келих! Я питиму за вас.
Я вже випив келих сьогодні, та й добре його розбавив, диви, що він зробив.
Мені прикро, що я нестійкий, але не годиться піддаватися цій слабості.
Як же це, чоловіче! Та сьогодні ж ніч веселощів! Молодці так цього бажають.
- Де ж вони? - Тут, за дверима.Запросіть їх сюди.
Добре, я запрошу. Хоч і не лежить до цього моя душа.
Як зможу я хоча б один ще келих До того, що вже випив він, додати,-
Задирливий він стане, злий, як пес Синьйори молоденької моєї.
А дурень той Родріго, що з любові Аж вивернувсь, як рукавичка, встиг
На честь улюбленої Дездемони Вже не один піднять глибокий келих
Що так завзято честь охороняють І боронити острів войовничий
Готові кожної хвилини, встиг я Вже напоїти добре і вином
їх розігріть. Вони на варті теж. Тепер мені лишилось так зробити,
Щоб Кассіо у зграї тих п'яниць Чимсь острів цей зневажив. Мушу я
На це його підбити. Ось вони! Якщо здійснити задум пощастить -
З погожим вітром човен мій помчить!
Присягаюся небом, вони напоїли мене, я стільки випив...
Пусте! Лише келишок, не більше пінти, слово честі справжнього солдата!
Вина сюди, гей!
Хай келих - дзвенить! Солдат - чоловік, нам жити - не вік,
Тож дайте солдатові пить! Вина сюди, хлопці!
Присягаюся небом, чудова пісня!
Я навчився її в Англії. Отам люди вміють пити й гуляти!
Чи датчанин, чи німець, чи голландець та пийте ж, гей! Ніщо проти англійця.
Чи то ж ваш англієць і справді такий мастак випити?
Ого! Англієць іще зовсім не п'яний, а датчанин з ніг валиться, наче мертвий.
Йому за іграшки пере- пити німця,- і не впріє.
А голландця доведе до блювоти, перше ніж устигнуть налити другий глечик.
За здоров'я нашого генерала!
І я п'ю за нього, заступнику; і не відстаю від вас!
О люба Англіє!
Король Стефан, як владував, Собі штани за крону справив,
Але шість пенсів недодав Та ще й кравця за це ославив.
Він був король, вельможний пан, А ти, бач, невелика птиця...
Ти зносиш і старий каптан, А край пихою розориться!
Ще вина сюди, гей! О! Ця пісня ще краща за ту!
Хочете послухати її ще раз?
Ні, бо я вважаю, то той не гідний свого становища, хто таке робить.
Усі ми під богом ходимо; є душі, що спасуться, і є душі, які не спасуться.
То правда, добрий заступнику.
Я, не бажаючи образити ні генерала, ані якоїсь іншої вельможної особи,
я сподіваюся спастись.
І я теж, заступнику.
Так, але, з вашого дозволу, не поперед мене;
попереду має врятуватися душа заступника, а вже потім душа хорунжого.
Та годі про це; вернімося до наших справ...
Господи, прости нам гріхи наші! Синьйори, час братися до діла!
Ви не думайте, синьйори, що я п'яний: оце мій хорунжий,
оце моя права рука, а оце моя ліва рука... Я зовсім не п'яний;
я можу досить добре стояти на ногах і досить добре розмовляти...
- Надзвичайно добре! - Гаразд! Не думайте, що я п'яний!
Ви бачили того, хто перший вийшов? Який солдат добрячий! Міг би він
Із Цезарем командувати разом, Коли б не заважав йому цей гандж...
Бо доблесті його ця слабкість рівна, Як рівні день і ніч в час рівнодення,
Й цілком урівноважує її . Мені так шкода Кассіо! Боюсь,
Щоб він колись, ось у таку хвилину, Не обернув довір'я, що на нього
Отелло покладає, у нещастя Для острова цього.
- Такий він часто? - Щораз це в нього мов пролог до сну.
Не спатиме геть чисто всю добу, Якщо вино його не вколисає.
То слід про це сказати генералу. Можливо, він не поміча того;
Чи, може, то його предобра вдача Так Кассіо цінує за відвагу
І хиб його не бачить. Чи не так?
Ну що, Родріго? Ідіть ви за заступником. Та швидше!
То дуже жаль, що благородний мавр Заступника свого посаду звірив
На чоловіка із таким пороком. Годилося б, та й чесно це було б,
Про все сказати маврові.
О ні,- Хоч цілий Кіпр мені за це віддайте.
Я Кассіо люблю і дав би все, Щоб від хвороби вигоїть його.
- Шахрай! Падлюка! - В чім річ, заступнику?
Негідник! Він насмілюється навчати мене моїх обов'язків!
Ти ще й базікаєш?!
Облиште, добрий командире! Прошу вас, синьйоре, стримайте вашу руку!
Геть звідси, геть! Кричіть на ґвалт, мерщій!
То ви п'яні!
Заступнику, спиніться ж! Ну ж бо, тихо! Синьйори, заспокойтесь! Поможіть!
Заступнику! Синьйоре мій Монтано! Та поможіть же, люди! Ну і варта!
Та годі-бо! Тут генерал! Спиніться! Соромтесь!
Спиніться!
Що тут? З чого почалось? Чи обернулися на турків ми,
Що робимо з собою те, чого Іїм не дозволя робити небо?
Ганьба! Ви ж християни. Припиніть Цю дику бійку! Чуєте, синьйори?
Хто люті не вгамує тут, на місці, Тому не дороге життя,- клянусь! -
Він стріне смерть, нехай ворухнеться! Спиніть жахливий дзвін! На острів це
Страшну тривогу навіває. Люди!
Що сталося? В чім річ? Мій чесний Яго
Від смутку мовби мертвий,- розкажи, Хто тут почав? Кажи, в ім'я любові!
Не знаю я. Тут друзі всі були. Балакали всі мирно поміж себе,
Як молоді у шлюбну ніч, коли їм час уже іти до ліжка. Раптом
(Немов якась планета відібрала Цим людям розум) - наголо мечі,
І почалась між них кривава бійка. Не можу вам сказать причину сварки.
Вже краще б я в поході втратив ноги, Що принесли мене сюди як свідка!
- Мікеле, як ви так могли забутись? - Простіть мені... Не можу говорити...
Монтано благородний, ви пристойно Поводилися завжди, і про вас
Загальна думка склалась, що людина Ви стримана й поважна;
В людей розумних ви в значній пошані. Як сталося, що ви заплямували
Свою хорошу славу так зненацька І поміняли на ганебну назву
Нічного крикуна? Відповідайте!
Отелло благородний, тяжко я
Поранений. Хай Яго, офіцер ваш, Пояснить вам усе, а я не можу...
Несила говорити... Все, що знаю, Він розповість. А я ні в чім не винен,
Якщо життя любити - це не вада І боронить себе не гріх, коли
- На нас завзято й люто нападають. - Клянуся небом, зараз кров моя
Кипить в мені і застилає розум! Я відчуваю, як мою свідомість
Затьмарює скажена лють і хоче Вести мене шалено за собою...
Як ворухнусь чи руку підведу - Враз упаде найкращий з вас, мій гнів
На смерть його скарає. Ну, то як Оця безглузда сварка почалась,
І хто почав її ? Хоч братом був би Той заводій,- від нього я відмовлюсь!
Як? В місті, що налякане війною, Де людність ще від страху вся тремтить,
Заводите між себе дику чвару, Приватну, особисту?! Уночі!
Ще й стоячи на варті! Жах! Ну, Яго, Кажи: хто це почав?
Коли ти з дружби Чи з остраху службового втаїш
Хоч щось - або до правди додаси,- Ти не солдат.
Не ображай мене; Хай швидше вирвуть мій язик, аніж
На Кассіо він намовляти стане! Та знаю я, в устах моїх вся правда
Нічим йому пошкодити не може. Було це так. З Монтано тут сидів я
І розмовляв. Коли це раптом - гамір! Вбігає чоловік, кричить "рятуйте" ,
За ним женеться Кассіо з мечем. Оголеним. Оцей синьйор почав
Його спиняти, я ж погнавсь за другим, Щоб лементу у місті він не зняв
(А так воно і вийшло). Я не встиг - Швидкий той був на ноги; я вернувся.
Тим більш, що тут уже бряжчала зброя І розлягалися такі прокльони,
Яких від Кассіо не чув я досі. А ледве повернувшись, я побачив:
Зчепилися вони і б'ються так, Як бачили самі ви.
Оце й усе, що я сказати можу. Та люди - завжди люди: рівновагу
Згубити можуть і найкращі з них. Хоч Кассіо ледь зачепив Монтано,-
Ми й друга можем зопалу ударить,- Проте я певен, що від втікача
Зазнав такої Кассіо образи, Що стерпіти її не зміг.
Я знаю, що ти з любові й чесності цю справу
Для Кассіо зм'якшити хочеш, Яго. Тебе люблю я, Кассіо, проте
Заступником моїм ти більш не будеш!
Збудили ви й мою кохану, гляньте! Наукою для інших станеш.
Любий, Що сталось тут?
Усе гаразд, кохана; Іди спокійно спати.
Буду сам Хірургом вашим я, синьйоре мій.
Допоможіть йому. Ти, Яго, місто зараз обійди
І заспокой усіх, кого злякала Огидна -чвара ця... Ходім, голубко!
Оце солдатський жереб наш такий - Від снів солодких кидатись у бій!
Що з вами? Вас поранено, заступнику?
- І ніяка хірургія мені не допоможе. - Та що ви? Боже борони!
Ох, я втратив своє добре ім'я! Я втратив безсмертну частину себе,
а залишилася в мені одна тварина! Моє добре ім'я, Яго, моє добре ім'я!
Я, слово честі, думав, що вас поранено; це більша шкода, ніж від утрати імені.
Добре ім'я - пусте й фальшиве надбання; часто його здобувають
без ніяких заслуг і втрачають без жодних причин.
Годі побиватися, друже! Є ще багато засобів повернути собі ласку генерала:
точнісінько так, як б'ють часом свого собаку, щоб налякати грізного лева.
Вблагайте його знов, і він - ваш.
Я швидше благатиму, щоб він зневажав мене,
ніж потерплю, щоб у такого начальника був такий безсоромний заступник.
Напитися?.. І базікати, як та папуга? І заводити бійки та сварки?
О ти, незримий дух вина, ти сам диявол!
За ким це ви гналися з мечем? Що він вам зробив?
- Я не знаю. - Не може бути.
Я пригадую дуже багато, але ніц не пам'ятаю виразно,
згадую, що була якась сварка, та не знаю її причини.
Куди ж подівся розум мій?
Звідки в нас здатність веселощами, на- солодами обертати себе на тварюк?
Та ви ж зараз цілком, при собі; і як це ви отямилися так швидко?
Диявол пияцтва поступився місцем дияволові люті; одна вада
потягла за собою другу, щоб я зневажив себе до кінця.
Облиште, ви надто сувор-ий, мораліст!
Звичайно, беручи до уваги час, місце й становище цієї країни,
щиро бажав би, щоб цього не трапилось; але що сталося - те сталося,
Я проситиму його, щоб він повернув мені мою посаду,
а він відповість мені, що я п'яниця!
Коли б у мене було ротів, як у гідри, така відповідь затулила б усі відразу.
Бути цілком розважною людиною, тоді обернутися в безумця і стати тварюкою!
Кожен зайвий келих - прокляття, а те, що міститься в ньому,- диявол!
Годі, годі! Вино - то хороший друг, як поводитись як слід; не лайте його.
І ще, добрий мій командире, я вірю, що ви вірите, що я люблю вас.
Я це довів, синьйоре, Я напився!
Ви, друже, як і будь-хто, можете іноді напитися.
Я навчу вас, що вам слід робити.
Дружина нашого генерала нині сама генерал.
Признайтесь їй щиро в усьому. Докучайте їй проханнями.
Вона допоможе вам повернути посаду. Вона така щира, добра, мила;
що вважатиме за гріх не зробити ще більше від того, чого в неї просять.
Ублагайте її заново зв'язати розірваний зв'язок між вами, та її чоловіком
і цей розрив у вашій приязні зростеться ще міцніше, ніж було досі.
Ви даєте мені хорошу пораду.
Ця порада йде від щирої до вас любові й чесної приязні, запевняю вас.
Я вірю цьому і завтра вранці благатиму доброчесну Дездемону
замовити за мене добре слово.
Я зневірюсь у щасті моєму, якщо й тут воно мене зрадить.
Так, слушно. На добраніч, командире. Я мушу йти на варту.
На добраніч, чесний Яго!
Хто б міг сказать тепер, що я негідник, Коли даю пораду щиру й чесну?
Це ж найпевніший шлях, щоб ласку мавра До себе привернути, бо найлегше
Схилить на добре діло Дездемону, Яку природа щедрою створила,
Бо ж і сама вся щедра; легко їй Переконати мавра; він для неї
Ладен зректися навіть і хрещення, Всіх знаків і всіх символів спасіння.
Вона так полонила серце мавра, Що все зв'язати й розв'язати може,
й щоразу, тільки-но спаде на думку, Вона крутити може ним як схоче,
І богом стать над слабкістю його, Й зробити все, чого лиш забажає.
Хіба ж я лиходій, коли пораду Дам Кассіо - мов на добро йому?
О духи пекла всі! Коли чорти Щонайчорнішу справу затівають -
В небеснім, світлім образі спочатку З'являється вона. Так я тепер:
В той час, коли отой мій чесний дурень Попросить допомоги в Дездемони,
Вона ж почне про те благать Отелло,- Я краплями вливатиму отруту
У вухо мавру: нашепчу йому, Що Кассіо потрібен їй для блуду.
І чим сильніш вона просити стане За Кассіо, тим буде менш довіри
До неї в мавра. Так зроблю я дьоготь З чесноти; з добрості сплету тенета
І всіх обплутаю.
Ну що, Родріго?
А те, що в цьому полюванні я наче той собака,
якому не дають полювати, а тільки все на прив'язі держать.
Мої гроші майже всі розійшлися. Вночі мені добре полатали боки.
Якщо так піде далі, то я придбаю тільки досвід за всі мої труди
і повернуся до Венеції, набравшись розуму, але зовсім без грошей.
Як прикро це, коли нема терпіння! Чи ж можна рану вигоїти вмить?
В нас діє розум наш, а не чаклунство,- Ти знаєш сам; а розум наш чекає,
Коли настане слушний час. Хіба Це все не йде на добре? Що ж! Тебе
У дарив Кассіо, а ти за це Його з посади скинув за дрібничку.
Усе росте і визріва на сонці, Та перший цвіт дає і перший плід.
Ще трохи почекай! Клянусь хрестом!
Вже почало світати. Справи й втіхи
Скорочують нам час. Іди додому,
Туди, де квартируєш; геть, кажу
Довідаєшся скоро про новини. Ну, то іди ж!
Попереду два діла. Емілія за Кассіо хай просить
Дружину мавра,- я її намовлю. А я тим часом
Кудись відкличу мавра і, як буде Сам Кассіо благати Дездемону,-
Вернуся з ним, щоб разом їх застукав. Це найпевніший шлях. Мерщій за діло!
Покіль гаряче - куй залізо сміло!
Добридень вам., заступнику предобрий! Шкодую я, що, маєте ви прикрість.
Проте все буде добре! Генерал З дружиною розмову мав про вас;
Вона за вас так гаряче просила, А мавр. їй відповів, що- той, кого
Ви ранили, синьйоре, має. тут, На Кіпрі, добру славу та рідню
Могутню, і тому не міг інакше Вчинити він; одначе він вас любить,-
А це найкраща запорука в тому, Що візьме знову вас до себе сам.
Просить його про це не треба зовсім. - Нехай і так; але благаю вас,
Якщо можливо буде це' й пристойно, Влаштуйте так, щоб я' порозмовляв
Хвилинку з Дездемоною: віч-на-віч.
Вір, добрий Кассіо, я докладу Всіх сил, щоб тільки помогти тобі.
Синьйоро добра, поможіть йому; Мій чоловік так журиться тим лихом,
- Немов своїм. - Він має щире серце! Будьте певні,
Я дуже хочу, Кассіо, щоб дружбу Мій чоловік із вами відновив,
Як це було раніш.
Синьйоро мила, Що б Кассіо Мікеле не спіткало -
Довіку ваш він відданий слуга!
О, дякую, синьйоре! Чоловіка Ви любите і знаєте давно-
Холодний він до вас лиш доти буде, Допоки так політика велить.
Але політика тривати може Занадто довго, милостива пані;
Або себе підтримувать почне Якимсь пустим і водянистим кормом,
Або, нарешті, розростеться так, Що, як мене не буде й прийде інший,
Забуде генерал і вірну службу, І всю любов мою.
Цього не буде! Емілія посвідчить - я ручуся,
Що ти дістанеш знов твою посаду; Якщо даю комусь я дружнє слово,
То я додержую його до краю. Я чоловікові не дам спокою,
З терпіння виведу його, за тебе Благаючи безперестану; ліжко
Я оберну на школу, а обід - На сповідальню; що б він не робив,
Прохання Кассіо вплету я скрізь. Тож веселіш! Заступниця твоя
Раніш помре, ніж справу цю покине!
А ось іде сеньор.
Піду.
Ні, лишись І слухай, що я буду говорити.
Синьйоро, не сьогодні; можу я Собі пошкодити, бо неспокійний.
То йдіть собі.
- Ат! Це мені не до вподоби! - Що?
- Нічого, генерале, та... не знаю. - То Кассіо пішов там від дружини?
Ні, генерале... Кассіо? Не вірю, Щоб він тікав, немов який злочинець,
- Побачивши, що ви йдете. - Проте,
Здається, наче я не помилився.
То як, мій пане?
Я розмовляла з прохачем одним; Людину ту вразив ваш гнів до краю...
- Кого ви маєте на думці? - Це Кассіо, заступник ваш. Мій пане,
Як маю силу зворушити вас,- Простіть йому і помиріться з ним!
Як він не любить вас і согрішив Підступно, гидко, а не випадково,-
То я не розуміюсь на порядних, На чесних людях. О, прошу я вас,
- Верніть його на службу. - Це був він?
Так, він - такий смутний, Що залишив мені частину горя;
Страждаю я з ним разом. Любий мій, Верніть його на службу!
- Не зараз, Дездемоно люба. Згодом. - А скоро ж?
- Якнайшвидше, задля вас. - То, може, ще сьогодні до вечері?
- Ні, не сьогодні. - Завтра за обідом?
Я не обідатиму вдома завтра - В фортеці зустрічаю капітанів.
То завтра ввечері; в вівторок рано; В вівторок вдень, увечері чи вранці
У середу... Прошу вас, ви самі Призначте час, але не більш як три дні
Його ви мучте - кається він гірко. До того вся його провина й справді
Лише словесної догани варта - Така вона дрібненька (хоч і кажуть,
Що в час війни для прикладу карають Найкращих навіть). То скажіть мені,
Коли йому прийти, Отелло любий? Не знаю я, чи є таке на світі,
Чого б для вас я не зробила зразу! Мікеле Кассіо, що сватав нас!
Той самий, що так палко захищав вас, Коли казала я про вас недобре,-
Тепер вернуть його мені так важко! Повірте, що зробила б я ще більше...
Прошу, облиште; хай приходить він, Коли захоче, не відмовлю я
- Ні в чому вам. - Чи ж це така вже милість?
Це все одно, коли б я попросила, Щоб ви свої наділи рукавички,
Чи з'їли щось поживне, чи тепліше Вдяглися, чи зробили інше щось,
Корисне вам самим. О ні! Якби На випробу взяла кохання ваше,
Важливішу, багато тяжчу справу Я вибрала б для цього, і таку,
- Що виконать її навряд чи й можна. - Тобі ні в чому не відмовлю я.
Ну, а тепер і ти, прошу тебе, Моє прохання виконай: лиши
- Мене самого на якусь хвилину. - Чи можу вам відмовити? Ні, ні!
- Бувайте, мій володарю! - Бувай же,
О Дездемоно люба! Швидко я До тебе повернусь!
Ходім, ходім, Еміліє... Роби, що забажаєш,-
Я слухаюсь.
Нехай душа моя тоді загине! Якщо ж любить тебе я перестану -
Тоді повернеться той давній хаос.
Шляхетний генерале...
Чи знав тоді про вашу ніжну пристрасть Мікеле Кассіо?
З початку й до кінця. А що? До чого Питання це?
Пусте! Лише хотів Я з'ясувати дещо.
Не знав, я, що вони давно знайомі.
О, так,- і посередником він часто Між нами був.
- Як? Справді? - Так, справді! Справді! Що тебе дивує?
- Хіба нечесний він? - Він чесний, ваша милість?
- Чесний, так! - Оскільки це мені відомо...
- Що ти на думці маєш? - Я? На думці?
''На думці''!.. Він повторює за мною, Немов приховує якесь жахіття
В думках, таке, що страшно й проказати. Що в тебе на душі? Я чув, сказав ти,
Як Кассіо виходив щойно звідси,- Тобі не до вподоби це... Що саме?
Коли ж сказав я, що весь час він був Порадником у залицянні, ти
Аж вигукнув здивовано: ''Як? Справді?'' І брови так похмуро ти насупив,
Немов хотів якусь зловісну думку Сховати в мозкові. Якщо мене
Ти справді вірно любиш, то відкрий Свою таємну думку.
Генерале, Ви знаєте, що я люблю вас.
Знаю; І через те,- бо певний я цілком,
Що вдачу маєш віддану і чесну, Що важиш ти слова раніш, ніж дати
їм повну волю,- Яго, я тривожусь! Мене лякають ці твої слова
Уривчасті і невиразні. Це Звичайні хитрощі в падлюк нечесних;
Слова ж такі в устах людей порядних - Прихований то натяк, що із серця
На денне світло рветься що є сили, Бо стерпіти не може він мовчання.
Про Кассіо заприсягнувся б я,- Мені здається, він людина чесна.
Я думаю так само. Певне ж, люди
Повинні бути, чим вони здаються, А не здаватись тим, чим буть не можуть.
Це правда. Тим повинні бути люди, Чим нам вони здаються.
Тож я вірю, Мікеле Кассіо - людина чесна.
Криється в твоїх словах щось більше; Прошу тебе, розкрий свої думки,
Найгіршу із думок своїх мені Перекажи найгіршими словами.
Мій добрий генерале, я, пробачте, Хоч і повинен вам служити вірно,
Проте мені здається, вільний в тому, У чому вільні навіть і раби.
Мої думки розкрити? Що, коли Думки оті гидкі, облудні? Де
Палац отой, що в нього не змогла б Залізти підлість? Де ті груди чисті,
В яких би із правдивим міркуванням Брудні підозри поруч не сиділи
- І не творили б разом суд? - Ти, Яго, в змові проти друга, мабуть,
Якщо його ображеним вважаєш, А слух його ти робиш чужоземцем,
- Ховаючи свої думки від нього. - Благаю вас, хоч, може, й помиляюсь
У здогадах моїх - та признаюсь, Що маю хибу гріх вбачати скрізь
І злу плекать підозру там, де зла І не було ніколи. Ось чому,
Благаю вас, уваги не звертайте На ці недосконалі міркування;
І здогади мої, хисткі й непевні, Нехай вас не бентежать. О, ніщо...
Ні спокій ваш, ні власний ваш добробут, Ні досвід мій, ні честь, ні мудрість
Ніщо мені не дозволяє вам Думки мої розкрити!
- Що ти кажеш? -Для жінки й чоловіка - честь, їх добре
Ім'я - то найцінніший скарб душі. Хто вкрав мій гаманець, украв дрібницю;
Він мій був, став його, а був до цього Уже рабом у тисячі людей.
Та хто у мене добру славу вкраде, Украде те, чим сам не збагатиться,
- У мене ж відбирає все. - Клянусь! Я хочу знать твої думки.
О ні! Не знати вам, коли б ви навіть Моє в своїх руках тримали серце;
Тим більше - поки тут воно, у грудях.
Стережіться ревнощів, мій пане! То гад страшний з зеленими очима,
Який глузує з власної поживи! Блаженні ті чоловіки рогаті,
Які, упевнившись у прикрій долі, Кохати зрадницю перестають.
А скільки терпить мук пекельних той, Хто любить, і підозрює, й не вірить,
- Хто сумнівається й кохає палко! - О лихо!
Бідак вдоволений - то багатій, І бідний, як зима, отой багатий,
Що повсякчас боїться в злидні впасти. О небо! Захисти увесь мій рід
- ...від ревнощів! - Стривай! До чого це?
Чи думаєш, що ревнощами жити Захочу я й мінятимусь, як місяць
Із кожним сумнівом новим? О ні! Зазнавши сумніву, його відразу
Я розв'яжу. Назви мене козлом, Як душу я свою віддам твоїм
Нікчемним і порожнім підозрінням. Ревнивцем не зроблюсь, хоч би сказали,
Що жінка в мене гарна, їсть усмак, Легка в розмові й любить товариство,
Співає, грає і танцює гарно; Де є чеснота - нахили такі
Чесноту тільки прикрашають. Хай І невеликі я заслуги маю,
Та не боюсь і в ній не сумніваюсь, Бо має очі й вибрала мене.
Ні, Яго: мушу я раніш побачить; Побачу я - тоді візьму під сумнів;
А сумнів довести мені ще треба; А вже коли я маю справжній доказ,
Тоді кохання вирву я з душі, А з ним і ревнощі відразу знищу!
Я радий, що тепер нагоду маю Вам виявить любов мою й пошану
Із щирим серцем; і скажу вам те, Що я сказать повинен вам, дарма що
Я певних доказів іще не маю.
Слідкуйте за дружиною, синьйоре;
За нею й Касеіо уважно стежте - Без ревнощів, але не вірте в чесність;
На оці майте їх обох, бо я... Я не хотів би, щоб така людина,
Шляхетна й щира, та зазнала кривди Лиш через власну добрість; пильнуйте!
Я знаю звичай нашої країни: Венеціанки богу появляють
Таке, що й чоловіку не покажуть... Сумління їх не стриму научає,
- а як нечестя скоєне таїти. - Ти так гадаєш?
Адже вона вже одурила батька, Коли пішла за вас; і не лякав
-Ваш вид її - подобавсь їй насправді. -Так, ще було.
Ось бачите самі! Така ще молода і так лукаво
Уміла прикидатися вона. І очі батькові мов засліпила,
Свій замір затаївши так, що той Все пояснив чаклунством... А проте,
Зайшов я задалеко... О, простіть! Простіть мені, що- надто вас люблю!..
- Повік тобі я дякувати буду. - Я бачу - це вас трохи стурбувало.
- О ні! Нітрохи! - Я боюсь, що так.
Так говорити. Ні, я бачу, ви Схвильовані насправді. О, благаю,
Не надавайте ви моїм словам Ні значення' великого, ні сили,
- Це все лише підозри. - Ні, ні!
Якщо це станеться, синьйоре,- Мої слова спричиняться до лиха,
До наслідків небажаних, що їх Не мав на думці я. Адже, повірте,
Мікеле Касеіо- мій друг достойний. Я бачу, ви хвилюєтесь, синьйоре.
Ні, ні, не дуже! Певен я, проте, Що чесна і невинна Дездемона.
Пошли їй боже довгий чесний вік! А вам вік довгий вірити в ту чесність!
А що, як зрадила себе природа...
У тому й суть! Насмілюся сказати...
Вона ж все відмовлялася від шлюбу Із женихами із її країни,
Від рівних їй, достойних, білошкірих,- В природі ж скрізь гармонія існує...
Розбещеною думкою тут пахне, Чи збоченим смаком, а чи бажанням
Протиприродним... Тьху! Але пробачте... Я взагалі кажу, а не про неї;
Проте боюсь,- як розум гору візьме Над почуттям її , то щоб вона
Не прирівняла вас до земляків - І не пожалкувала.
Ну, прощай! Прощай! Коли помітиш щось - скажи;
Нехай твоя дружина стежить, Яго. Ну, а тепер - облиш мене.
Прощайте.
Навіщо з нею одружився я? Мій чесний Яго знає, бачить більше,
Багато більш, ніж він мені сказав.
Насмілюся благати вашу честь - Не вдумуйтесь заглибоко в цю справу;
Хай діє час; а Кассіо хоч варто Вернуть назад (він добрий офіцер),
Проте не вадило б і почекати; Тим часом можна б вивідати все -
Хто він такий і що на думці має. А як почне просити вас дружина
Й проситиме за нього невідступно, То тут не все гаразд. Ну, а тим часом
Мене вважайте надто підозрілим (Боюсь, що й справді я такий), але
-її вважайте чистою, благаю! - Себе тримаю я в руках, не бійся.
Моє вам шанування ще раз.
Який він кришталево чистий, чесний І як уміє розумом глибоким
У людських душах розбиратись - він Причини їх поводження пізнав.
Моя сокілко, як побачу я, Що ти здичавіла,- порву я пута!
Хоч пута ті із струн моїх сердечних - Я розірву їх і пущу тебе...
Лети за вітром і ширяй на волі! Це, може, через те, що чорний я,
Що солодко не вмію говорити, Як ті придворні франти; може бути,
І через те, що я почав поволі Спускатися в долину літ похилих...
Ну що ж!.. Нема дружини!.. Все обман!
Тепер моя утіха - це ненависть!
Ах! Ось воно яке, прокляття шлюбу: Істоти ніжні ми звемо своїми,
Але бажання їхні нам чужі! О, я волів би жабою вродитись
І в підземеллі вогкім животіти, Ніж з того, що кохаю я, комусь
Віддати хоч малесеньку частину! Але така вже кара душ високих -
Вони не мають прав простого серця, їх доля неминуча, як і смерть:
Ще від колиски нам судилось лихо... Рогате лихо...
Дездемона йде!
Якщо вона невірна - о, тоді
З самого себе насміялось небо! Ні, я цьому не вірю!
Мій Отелло! Обід ваш і шляхетні остров'яни,
- Яких ви запросили, вас чекають. - Так, винен я.
Чому так тихо голос ваш звучить? Ви хворі?
- Так. Болить отут чоло. - Від ночі то безсонної напевно.
Це все мине. Дозвольте, любий, я Чоло перев'яжу вам; за годину
- Ви будете здорові. - Ні, облиште! Ця хустка замала!
Мине і так. Облиште це. Ходім зі мною разом.
Як прикро це, що ви заслабли, друже.
Як рада я, що хустку цю знайшла; Це ж перший подарунок їй від мавра.
Химерний муж мій сто разів просив, Щоб я цю хустку вкрала... А синьйора
Так любить, береже хустину,- мавр Вік берегти просив той знак любові,-
З собою завжди носить, і цілує, І розмовляє з нею. Я зніму
Оцей узор та й вишию, і Яго її віддам.
Що з нею зробить він - те небо знає. Я тільки примху мужа вдовольняю.
Ну як? Ви що тут робите самі?
Не гримайте; я маю щось для вас.
Для мене щось? Ну, то звичайна річ...
- Яка ж? - Та річ - безглузда жінка.
О! Це все? А що мені тепер дасте!
- За хустку цю чудову? - Хустку? Як?
Так, хустку! Дарунок перший мавра Дездемоні...
За хустку цю, що ви просили часто, Щоб я її для вас украла?
Ви її украли в неї?
Не зовсім так. Вона необережно її впустила щойно тут, а я
Побачила і підібрала. Гляньте!
Розумнице! Сюди її давайте!
Та нащо вам вона, що так мене Просили ви її украсти?
Вам нема до того діла!
Як не дуже Вона потрібна вам - верніть її .
Моя синьйора бідна втратить розум, Коли помітить, що її немає!
А ви мовчіть! Вона мені потрібна. Ідіть собі.
Впущу цю хустку в Кассіо господі; Він знайде там її . Такі дрібниці,-
Хоч і легкі вони, як те повітря,- Для ревнощів багато важать. Так!
Це може вплинути на справу... Вже Моя отрута діє на Отелла;
А для такої вдачі підозріняа, Непевні здогади - також отрута,
Спочатку непомітна і на смак Ледь чутна, та коли у кров потрапить -
Палитиме, неначе поклад сірки. Я так і знав... Ось він іде сюди!
Ні мак, ні мандрагора, ані всі На світі зілля більше не повернуть
Тобі солодкого спокою-сну, Що ним ти вчора спав.
- Мені! Невірна! - Ну, генерале, Годі вже про це!
Геть! Геть!
Мене ти кинув на тортури! Клянусь, великої зазнати зради
Багато легше, аніж знати трохи! Як, генерале?
Так. Не мав я діла До крадених годин її розпусти!
Не бачив їх, не думав, і вони Не мучили мене; спокійно слав.
Веселий, вільний був до цього часу! І Кассіо цілунків на устах
У неї ще ні разу не знаходив... Отак і пограбований не може
Вважати пограбованим себе, Аж поки він цього не усвідомить!
- Мені те прикро чути. - О, я б щасливий був, якби весь табір,
Якби з солдатів кожен володів її солодким тілом, тільки я...
О, тільки б я про те не знав! Тепер Прощай навік, сердечний мій спокою!
Прощай, утіхо! Розуме, прощай! Прощайте, плюмажі, війська, бої,
Де честолюбство переходить в доблесть! Прощай, мій коню, що іржеш до мене!
І клич сурми, і гуркіт барабана! І флейти свист, і стяг величний!
Вся слава, почесті, і велич вся, І мужність, і тривоги славних січ!
І ви, гармати із захриплим горлом, З якого виліта смертельний грім,
Як грізний грім безсмертного Зевеса,- Прощай усе, для чого жив Отелло!
- Чи це ж можливо, генерале? - Падлюко, доведи мені, що шльондра -
Моя любов! Ти певний доказ дай!
Або, клянуся вічною душею,
Вже краще псом ти був би народився, Ніж люті, що росте у мене в грудях,
- Давати відповідь. - Дійшло до цього?
Я хочу бачить сам! Або дай доказ, Щоб жодної петлі там не було,
- Мій генерале... - Коли ж ти наклеп зводиш на невинність
І наклепом мені шматуєш душу, Тоді навіки перестань молитись;
Зречись свого сумління; нагромаджуй Страшне злочинство на злочинство;
Хай через тебе й небо заридає, Хай вражена земля тремтить від жаху,-
Бо більшого не зможеш ти додати, Щоб засудить себе на вічні муки!
О, змилуйтесь! Рятуй мене, о небо! Людина ви чи ні? Чи є у вас
Душа і розум? Схаменіться! Боже, Не покидай його! Я більш не можу
Мою вже ставлять чесність! О жахливий, Нікчемний світ! Дивись, дивись, о світ,
Як небезпечно чесним бути й щирим! Спасибі за науку вам. Тепер
Вже досить! Дружбу прожену відразу, Якщо таку породжує образу!
- О ні, стривай! Ти мав би чесним бути. - Волію буть розумним я, бо чесність -
То дурість, генерале, що ніколи Мети своєї досягти не може.
Клянуся всім, що тільки є на світі! Мені здається, що дружина чесна,
І знов здається - зрадила вона; Мені здається, що сказав ти правду,
І знов здається - неправдивий ти. Я вимагаю доказів! Ти чуєш?
Ясне ім'я її було пречисте, Як світлий лик Діани, а тепер
Воно і заплямоване, і чорне, Як і моє лице. Коли ще є
Ножі, й вогонь, і зашморг, і отрута, І хлань бездонна - я цього не стерплю!
Не стерплю, ні! Упевнитись я хочу! Як бачу я, вас ревнощі вже душать,
І каюсь, що до цього вас довів. Хотіли б ви упевнитись?
Хотів би? Ні, хочу я!
І можете, синьйоре, Та як же? Як упевнитись, мій пане?
Хотіли б ви тримать над ними свічку Й заскочить їх на ділі?
Смерть! Прокляття! Гадаю, що було б нелегко вельми
Примусити їх це вам показати. О, сто чортів! Хіба ж вони дозволять,
Щоб очі ще чиїсь, крім їхніх власних, їх бачили у ліжку! Що ж?.. І як?
Що я скажу? Де докази візьму? Не зможете'побачити цього.
Хай навіть і були б вони обоє, Як кози, безсоромні та гарячі,
Як мавпи, як вовки шалені в тічці, І непристойні, як дурні п'яниці.
Але якщо обставин недвозначних І доказів виразних, що ведуть
До брами істини прямим шляхом, З вас досить,- я здобуду їх для вас.
- О, дай же неспростовний доказ зради! - Не по мені все це, та вже коли
Зайшов далеко так через любов До вас та ще свою безглузду чесність,
То я скажу усе вам до кінця.
Лежав я з Кассіо недавно поруч,
Але мені боліли дуже зуби І спати я не міг.
Є люди, що у них слабка душа, І через те вони крізь сон бурмочуть
Частенько про свої таємні справи; І Кассіо такий.
От чую я, шепоче він крізь сон: ''О люба Дездемоно! Обережні
Повинні бути ми й кохання наше Таїти від усіх!'' А потім він
Мені так міцно стиснув руку й скрикнув: ''О чарівне створіння!'' - і мене
Так палко цілувати він почав, Немов рвучи з корінням поцілунки,
Що на губах мені росли, а далі Він ногу на стегно мені поклав;
Зітхав, і цілував, і скрикнув раптом: ''О горе нам! Прокляття лютій долі,
- Що маврові призначила тебе!'' - О жах! О жах!
- Адже це тільки сон! - Та викриває їх він і підозри
- Породжує, хоча це тільки сон. - Підтвердити він може, окрім того,
- Ще й інші докази непевні. - Я... Я розірву її !
Ні, будьте мудрі. Адже ми ще не бачили нічого.
Можливо, що вона і чесна. Прошу, Скажіть мені, чи випадково часом
Вам бачить не доводилося хустки У вашої дружини, що на ній
- Суниці вишито? - Мій перший дар!
Я їй колись таку подарував.
Цього не знав я. Хусткою такою
(Я певен, що від вашої дружини)
Сьогодні бороду собі втирав
- Наш Кассіо. - Коли це та...
Коли Це та чи інша, що належить їй,
- Однаково - все свідчить проти неї. - О боже! Чом не сорок тисяч раз
Живе цей раб! Одне життя - ніщо! Замало одного життя для помсти!
Тепер я бачу: все це правда! Яго, Дивись сюди: любов мою глибоку
Здуваю з себе; хай летить за вітром! Нема її ...
Помсто чорна, встань з безодні пекла! Любове, передай свою корону
І в серці трон - ненависті тиранській! Здіймайтесь вище, груди, від сичання
- Гадючих язиків! - Та заспокойтесь!
- О, крові, Яго, крові! - Терпіння, вас прошу; ви думку вашу
- Ще можете змінити. - Ні, ніколи!
Ніколи, Яго! Як Понтійське море Свої холодні хвилі мчить вперед
На Пропонтіду і на Геллеспонт Іїх назад ніколи не вертає,-
Так і криваві заміри мої Помчать вперед, нестримно забуявши,
І вже назад не вернуться ніколи, І не оглянуться, і не відринуть
До ніжного, тремтливого кохання, Аж поки не поглине їх безмежна
І люта помста! Я клянусь тобою, О небо мармурове!
Не порушу Обітниці святої я ніколи
І слова не зламаю!
Не підводьтесь! Вас, вічні осяйні світила неба,
Стихії, що оточуєте нас, Вас закликаю в свідки я, що Яго
Свій розум, руки й серце віддає На службу скривдженому так Отелло!
Хай він накаже - й виконати все Вважатиму я за свою повинність,
Хоч би й кривавою була та справа.
Не звуками порожніми вітаю Твою любов, але приймаю серцем,
Відразу вже й доручення даю. За три дні хай почую я від тебе,
Що Кассіо нема серед живих. Мій друг помер: сказали ви - і сталось
- Але нехай живе вона. - Прокляття їй, розпусниці! Прокляття!
Ходімо звідси. Мушу зміркувати, Де засобів знайти, щоб якнайшвидше
Від них загинув чарівний диявол!
Віднині ти - заступник мій.
Я ваш, навіки!